En bastardskilpadde.
Hun hviler i det grunne kystfarvannet ved Costa Rica.
Hun har svømt 1500 km for å komme hit.
Fordi eggene hun bærer, må legges på tørr grunn.
Hun har vendt tilbake til den samme stranden-
-der hun ble klekket for ti år siden.
Hun må forlate sin trygge tilværelse til sjøs...
...og begi seg ut i en fremmed verden.
Hun er tung og drektig, -
- men fremtiden til artens neste generasjon står på spill.
Langs hele stranden, -
- i et skue som har vært uforandret i millioner av år, -
- stiger drektige havskilpadder opp fra havet.
Hundretusenvis av dem.
Bare de dyrene som takler utfordringene til lands og sjøs, -
- kan leve livet til fulle her ved kysten.
KYSTEN
Fortalt av DAVID ATTENBOROUGH
Kysten kan by på brå forandringer og rike belønninger.
Galápagosøyene i det tropiske Stillehavet.
Øyenes golde kyststripe virker ugjestmild.
Men én dyregruppe har lært seg å dra nytte av den.
Sjøløver.
Ungkarer.
De må legge på seg.
Bare de største hannene tiltrekker seg hunnene og får paret seg.
Om disse unge hannene ikke blir store nok, -
- vil de måtte forbli her på denne avsides kystlinjen.
Én sulten, ung hann begir seg ut alene.
Han er på jakt etter storvilt.
Gulfinnetun.
Hver enkelt veier 60 kilo.
Den har en toppfart på 60 km/t.
Han har ikke kjangs til å fange en ute på åpent hav.
Men han har en plan.
Lenger fremme ligger inngangen til bukta.
Han gjeter dem mot den.
Rett i fella.
Han tvinger dem ned en blindgate.
Men de kommer seg unna.
Han mislyktes.
Men det kan finnes en annen løsning.
Nå jobber de på lag.
De driver inn flere tunfisker.
De jager dem inn igjen i bukta.
Sjøløvene sprer seg og leder tunfiskene mot flaskehalsen.
Nok en gang ender tunfiskene opp i blindgata, -
- men nå gjør hannen vendereis og sperrer av utgangen.
Da stimen prøver å unnslippe, -
- stenger han dem inne og jager dem ned neste blindgate.
Sjøløvene kan nå forsyne seg med dem, én etter én.
En slik smart fisketeknikk krever planlegging og samarbeid, -
- og er bare blitt observert her på Galápagosøyene.
En så stor fisk gir dem fem ganger mer protein enn en hel dags byttedyr.
Til slutt forlater den unge hannen sin post.
Han gjør krav på belønningen sin.
På et kosthold av proteinrik tunfisk er han på god vei-
- til å bli en fullvoksen hann som kan pare seg.
Ved å ta i bruk denne bukta har sjøløvene fra Galápagosøyene-
- utnyttet mulighetene som byr seg der kystens to verdener møtes.
Kystfarvann er de havhabitatene som endrer seg hurtigst.
Takket være tidevannet.
Tidevann skapes idet månens tyngdekraft trekker i havet.
Etter som månen går i bane rundt planeten, stiger og synker havet.
Det skjer vanligvis to ganger i døgnet.
Dette skaper jordas mest dynamiske landskap.
Ingen andre steder lever havdyr under slike foranderlige forhold.
Daglig risikerer de å tørke ut og skåldes av solen.
Når vannet fjærer over steinet grunn, kan det oppstå en midlertidig oase.
Et litoralbasseng.
Tilsynelatende er dette et fredfullt fristed.
Men freden varer ikke lenge.
Gjør vi minutter om til sekunder, avsløres uventet dramatikk.
I slike basseng må beitende sjødyr, åtseletere og filteretere-
- utnytte til fulle de få timene de har før det flør igjen.
Anemoner jafser i seg alt de kan nå.
Men enkelte måltider er mer tungfordøyelige.
Disse magiske verdenene blir snart rene slagmarkene.
Et dødelig rovdyr med fem armer og en munn på undersiden.
Sjøstjernen Pisaster ochraceus.
Den er på jakt etter albueskjell.
Enkelte klarer ikke å unnslippe, og blir oppslukt.
Men andre albueskjell har et hemmelig forsvar.
De anvender seg av et sleipt skjold.
Dette lar dem gli unna.
Dette albueskjellet har sin egen livvakt.
Flerbørstemarken Arctonoe fragilis biter hardt fra seg.
Sjøstjernen foretrekker føde som ikke biter tilbake.
Albueskjellet fortsetter med livvakten trygt under skjellet.
Men det er én skapning som albueskjell ikke kan motsette seg.
En kystdobbeltsuger.
Den har tenner som kan bende løs albueskjellet-
-og skru det av som en kork.
Kystdobbeltsugeren svelger unna rubbel og bit.
Slike dramaer varer kun i noen korte timer-
-før tidevannet snur.
Hver dag blir sjøen fastland, og fastlandet blir sjø.
Dette åpner opp for nye muligheter.
En rød klippekrabbe.
Én av tusener av kystkrabber som bare ser tiden an.
Hver dag samles de langs Brasils tropiske kyststriper.
De venter på at det skal fjære.
Da kommer beiteområdet til syne.
Berg dekket av sjøgress hundre meter fra land.
Det er et kappløp mot tidevannet.
De hopper fra stein til stein.
Krabbene virker redde for vannet.
Noe de har god grunn til å være.
En murene.
Denne murenen, Echidna catenata, er spesialist på krabbejakt.
Dens butte tenner kan enkelt gripe og knuse et krabbeskjell.
Det er krabbens verste fiende.
Men krabbenes beiteområder er ennå langt unna.
De må haste videre.
Halvveis.
Men fienden har andre planer.
Den glir over land...
...for å legge seg i bakhold.
For å finne føde må krabbene fortsette.
Men intet sted er trygt.
En blekksprut, også den en krabbefanger.
Krabbene gjør et fremspring.
Endelig fremme!
De risikerer liv og lem for å beite på enger av sjøgress.
Men om to timer, når tidevannet snur, -
-må de løpe spissrot enda en gang.
Tidevannet er ikke den eneste kraften som virker inn på kysten.
De største bølgene bygger seg opp langt ute til havs.
De ruller så inn mot kysten og vokser på sin ferd.
Mens den grunnende havbunnen bremser dem nedenfra-
- stiger bølgetoppene opp til 30 meters høyde, -
-velter over ende og bryter.
Mange av de høyeste bølgene som er surfet på, -
-formes ved Nazaré i Portugal.
Hver dag treffer bølgene land med en styrke-
- tilsvarende 1,5 millioner tonn med TNT.
Bølgekraft former og omformer kysten vår gradvis.
Enkelte steder i Europa skurer bølgene bort-
- hele tre meter med kyststripe hvert år.
Hvor fort bølgene omformer steinen kommer an på hvor hard den er.
Der myk stein ligger under hard, meisles det ut dramatiske buer.
Bølgenes angrep er utrettelig.
Gradvis formes hvelvede katedraler av stein, som her i Nord-Spania.
Bølgekraft skaper kneisende klipper, som her i nordpolsområdet-
- der titusener av hekkende sjøfugler holder til.
Klippenes sider er bare tilgjengelige fra luften.
Det fins flust med kriker og kroker for dem som kommer seg dit.
Men for å finne føde må sjøfuglene trosse havet der ute.
Lundefuglen.
Han er en fisker.
Og en far.
Han har en livspartner.
Paret deler foreldreansvaret for den ukesgamle ungen, -
- som trenger fem solide måltider for dagen.
Foreldrene bytter på å dra på fisketur.
Nå er det fars tur.
Når det er lite fisk, -
- må lundefugler fly så langt som 50 km ut til havs, -
-for å finne et godt fangstfelt.
Ute til havs dukker de ned i en annen verden.
Det er vanskelig å finne gode fiskeplasser.
Og de er ikke alene.
Lomvier.
Vingene deres er også korte og velegnet til dykking.
Lundefuglen kan holde pusten i over ett minutt og dykke ned til 40 meter.
Det ble fangst!
Men ferden hjem er lang.
Etter en slitsom rundreise på nesten 100 kilometer-
-er denne lundefuglen nesten i mål.
Men sjørøvere lurer ved kysten.
Tyvjoer.
På alle kanter blir foreldre på vei hjem ranet.
Tyvjoenes lange, bakoverbøyde vinger gjør dem kjappere og smidigere.
Lundefugler må se sitt snitt til å fly.
Det var nære på.
En siste, desperat kraftanstrengelse...
Og den krysser målstreken.
Den er trygt hjemme etter en tre timers rundreise.
Der venter en tålmodig partner.
I dag blir det mat på lundefuglungen.
Men der fiskebestanden er synkende, -
- strever mange lundefugler med å fø ungene sine.
I dagens skiftende havmiljø-
- kan det være enda vanskeligere å lykkes som lundefuglforelder.
Det å takle utfordringer fra to verdener er sjelden enkelt.
Én sjøskapning har så å si forlatt det våte element.
På et par avsides stillehavsøyer bor jordas mest landlige fisk.
Øverst på denne meterhøye kalksteinsklippen...
...har en åtte cm lang tangkvabbe funnet seg et redehull.
Her oppe kan han gomle i seg alger uten konkurranse fra svømmende fisk.
Hunnene spiser under ham.
Han vil gjerne bli lagt merke til.
Men de er opptatt med å væte seg.
Det er viktig å holde seg fuktig siden de puster gjennom huden.
For å gjøre seg bemerket blir han svart.
Han vifter med den oransje finnen.
Han får blikkontakt.
Men disse hoppende tangkvabbene ser ut til å sky vannet.
De er dårlige svømmere.
Og enkle bytter i vannet.
Det er på tide med et nytt forsøk.
Hun er fristet.
Men hun blir nok en gang forstyrret av en bølge.
Men hannen er iherdig.
Til slutt får han henne på kroken.
Han gjør plass for henne i hulen sin.
Han oppfordrer henne til å legge egg med sin forførende dans.
Så befrukter han eggene i redets trygge hule.
Tangkvabben har gitt avkall på havet til fordel for et liv på land.
Andre har gjort et enda mer vellykket steg, men i en annen retning.
Pingviner har sluttet å fly, -
- og tilbringer det meste av livet svømmende.
Overlevelsesdraktene med sin tette fjærpryd-
-er perfekte i dette iskalde vannet.
Men de må likevel gå i land én gang i året.
Sør-Georgia er en øde øy nær Antarktis.
Hver vår blir strendene der fylt til trengsel.
Hundretusener av kongepingviner vender tilbake.
De er på vei til kolonien.
Men i veien for dem ligger klodens største spekkmur.
Sjøelefanter.
Det er paringstid, og hannene på fire tonn-
-kjemper om å være sjef i haremet.
Det er nok best å vente til de har roet seg ned.
Han kan ikke fly over hinderet, -
- så han blir nødt til å spasere så diskret som mulig.
Han håper at han ikke vekker kjempene som sover.
Forsiktig!
Dette kan bli kinkig.
En rivaliserende hann innleder en offensiv.
Pingvinene kan havne i kryssilden.
Åtte tonn spekk barker sammen.
Sjøelefanten som rager høyest, er seierherren.
I virvaret som oppstår, smetter pingvinen forbi.
Der fremme venter 40000 pingvinunger.
De er sultne og oppjagede.
Men ikke alle pingviner har en unge å fø.
Det er ikke derfor de er her.
Det finnes en annen grunn.
En utholdenhetsprøve som alle pingviner må gjennom.
Den begynner med en uavlatelig kløe.
Overlevelsesdrakten er tynnslitt etter mange måneder til havs.
Løsningen er dramatisk.
Han feller alle fire fjærlag så hurtig som mulig.
Fjærfellingen kalles en fullstendig myting.
I påvente av at fjærene skal vokse ut igjen, står de som naglet til stedet.
Etter en måneds faste er drakten nok en gang vanntett og isolert.
De er slanke, sultne og sugne på å vende tilbake til sjølivet.
Takket være våtdrakten kan de dra nytte av begge verdener, -
-selv under klodens tøffeste forhold.
Kysten i Sør-Georgia er beskyttet takket være sin avsidesliggenhet.
Andre kystlinjer er langt mer sårbare.
De forandrer seg hurtigere enn noensinne.
To tredjedeler av våre større byer ligger ved kysten.
I løpet av det neste tiåret antar man at 10 % av verdens ville kyststriper-
-vil bygges ut av mennesker.
Ved Floridas Palm Beach dukker det likevel opp et årlig skue, -
-nesten uten at man merker det.
Den største ansamlingen av kysthaier på kloden.
Spinnerhai og svartfinnet hai.
Ti tusen av dem.
Hver januar måned kommer de til dette varme og grunne vannet, -
- hvor de tar en pause på sin ferd nordover.
Haier har samlet seg her siden lenge før menneskene kom.
Men i dag utsettes de for en slik forurensning og habitatsødeleggelse, -
- i tillegg til overfiske, som forfedrene aldri ville ha erfart.
Det er ikke lenger tilstrekkelig for kystdyr å beherske sin egen verden.
Nå utsettes de også for talløse utfordringer fra vår verden.
NED I DYPET
For å filme det overraskende livet ved kysten-
- dro "Blue Planet II" -teamet til noen av jordas mest avsides kyststriper.
Ett av reisemålene var Galápagosøyene.
Her jaktet de på en sagnomsust historie-
- fortalt av en lokal kameramann, Richard Wollocombe.
Jeg pratet med en kompis som fisker her.
Han fortalte at han kom til denne bukta en dag.
Plutselig så han sjøløver jage enorme tunfisker opp på stranda.
Jeg trodde ikke et ord av det han sa. Det høres helt sprøtt ut.
Men fiskerens sagn lokket dem likevel hit.
Jeg er litt nervøs. Om det ikke skjer, mister jeg all troverdighet.
Filmteamet legger ut på en omfattende ekspedisjon.
Men én av dem er fremdeles skeptisk.
Det vil være imponerende-
- om en sjøløve kunne jage en tunfisk.
Jeg er ennå ikke overbevist.
De slår leir i denne golde bukta, -
- som blir hjemmet deres den neste måneden.
De lokale dyrene er kjent for å være tamme, -
- og de kommer for å hilse på de nye naboene.
De ser ikke tegn til sjøløvene, -
- så teamet setter ut fjernstyrte undervannskameraer.
Feltassistent Roby Pepolas tar første vakt.
Herfra prøver vi å se sjøløvene når de kommer fykende i vannet.
Om jeg ser dem nærme seg, roper jeg "opptak!"
Eller "rock and roll!"
Tre timer senere....
Rachel! Der kommer de!
150 meter unna! Rett der borte!
Drone-teamet er først i farta.
En sjøløve jager tunfisker inn i bukta.
Han har fanget den!
Det er helt utrolig! Se på det! Den kjemper ennå.
Milde Moses!
Den mistet den.
Tunfisken unnslipper sjøløven.
I løpet av de neste dagene ankommer flere sjøløver-
-og jager gulfinnetun inn i bukta.
Den jakter her.
Det er flere tunfisker og enda en sjøløve.
Det er seks tunfisker i bukta.
Richard gir én spesiell sjøløve kallenavnet Tag Boy.
Han er litt av en storjeger. Han er skikkelig rask.
Det er fascinerende å se personligheten tre frem.
Fra luften avslører dronen hvordan sjøløvene jakter sammen.
Fra luften var sjøløvenes strategi og unike roller åpenbare.
Tag Boy hindret dem i å unnslippe.
Alle hadde sin rolle og de jobbet på lag.
Selv om sjøløvene jakter på grunna, -
- har teamet ennå ikke sett dem jage en tunfisk opp på stranden.
Og det gjør ikke saken bedre at sjøløvene ikke er alene i bukta.
Galápagoshaier. Hver enkelt måler to meter.
Haien dro seg nesten opp på land og stjal tunfisken fra sjøløven.
Han er nå skikkelig sint.
Haiene til tross, for å komme til bunns i historien-
-må Richard selv i vannet.
Typisk haiangrep-scenario: Blodig, grunt vann.
En kan lett ta feil av hverandre.
Pass hendene dine, Roby!
Teamet beskytter seg med ringbrynjedrakter.
Det er mange haier her. Én, to, tre, fire, fem, seks haier.
Alt blodet i vannet får haiene til å fråtse i seg fisken.
De lager hakkemat av tunfisken.
Det å være så tett på noe så utrolig blodtørstig-
-og farlig, er helt utrolig.
Men det er godt å kunne gjemme seg bak alt dette.
Men så, etter en uke med tiltakende aktivitet, slutter sjøløvene å fiske.
Det er den første dagen vi ikke har sett noe fiske siden vi begynte.
Vi er litt bekymret.
Tunfisken er forduftet.
Richard er bekymret.
Over hele kloden ser vi tegn til-
- at havene varmes opp og blir mindre produktive.
Sjølivet her setter sin lit til kalde, dype strømmer-
- som periodisk veller opp og gir næring til overflatevannet.
Blir oppvellingene mer sporadiske, kan livene deres stå i fare.
Tidligere, når disse oppvellingene med kaldt vann har uteblitt, -
-har mange sjøløver sultet i hjel.
Et hav under oppvarming kan svekke oppvellingene ytterligere.
Så, etter to uker med åndeløs spenning, får de et positivt tegn.
En tykk tåke legger seg over bukta.
Svært kaldt vann har vellet opp.
Det har spredd seg over havet. I møte med den varme lufta skapes tåke.
Vi håper at det kalde vannet vil få fart på sakene.
Da tåken letter, ser de et kjærkomment syn.
Tunfiskene er tilbake, med sjøløvene hakk i hæl.
Teamet hiver seg rundt.
Der! De kommer mot oss!
Fra vannet kan Richard endelig observere sjøløvenes lagarbeid.
Han får fanget på film at Tag Boy jager en tunfisk på land.
De kjenner labyrintens flaskehalser.
De jager dem ned i flaskehalsene.
Tag Boy blokkerte så å si hele utgangen med kroppen sin.
Han svømte frem og tilbake og tappet fisken for krefter.
Helt makeløst. Skikkelig imponerende!
Regissøren Rachel har fått fornyet respekt for sjøløvene.
Jeg ante ikke at de kunne planlegge og legge strategi på et slikt nivå.
Og jobbe på lag. Jeg visste ikke at de var så smarte.
Richard har lyktes i å filme denne unike jaktstrategien, -
- og således har han bevist at fiskerens sagn holdt stikk.
Sjøløvene har en utrolig sofistikert intelligens.
Dette overgikk langt mine forventninger.
Dette oppholdet på Galápagosøyene har vært helt unikt.
Neste gang reiser vi kloden rundt-
- for å avdekke havets største utfordringer.
Vi møter folk som brenner for å verne om havet.
Vi ser på hva fremtiden rommer for den blå planeten vår.
Tekst: Vibeche Dart www.btistudios.com